Випуск №1

28 вересня 2016 р.

Просвітницько-інформаційний вісник соціально-психологічної служби
навчальних закладів м. Шепетівки

«День вчителя - свято, яке залишається з нами назавжди»
Вчитель-це більше ніж професія, це життя!
«Професійне Міжнародне свято працівників освіти було засновано ЮНЕСКО в 1994 році. В Україні День працівників освіти згідно з Указом Президента від 11 вересня 1994 року відзначається в першу неділю жовтня »
Сьогодні в незалежній Україні майже 860 тисяч педагогів, вихователів, майстрів виробничого навчання, науково-педагогічних працівників і управлінців. Вони навчають і виховують понад мільйон дошкільнят, навчають більше п’яти мільйонів школярів, викладають майбутню спеціальність майже трьом мільйонам студентів країни.

З Днем працівника освіти!

Ложки психологічної
мудрості

Комфортна зона у дошкільника
Зона комфорту - це зона життєвого простору в якому ми відчуваємо відносний психологічний комфорт. Найчастіше, це сфера, де відбуваються досить звичні, знайомі для нас явища, які заспокоюють нашу свідомість. Зона комфорту в психології є специфічним простором, в якому, як відомо, суб’єкт відчуває себе психологічно захищеним, а його життєдіяльність протікає стабільно та комфортно.
Як і коли формується зона комфорту?
Перший етап формування зони комфорту розпочинається відразу після народження дитини, оскільки маля потрапляє в невідомий йому світ. І лише завдяки батькам дитина починає відчувати себе захищеною.З часом при повторені відчуттів, свідомість розпочинає фіксувати «звичне» і дитина заспокоюється.

І лише завдяки батькам дитина починає відчувати себе захищеною. З часом при повторені відчуттів, свідомість розпочинає фіксувати «звичне» і дитина заспокоюється. Згодом зона комфорту починає стрімко розширюватись, оскільки діти випробовують велику зацікавленість до навколишнього світу, а подальше дорослішання і розширення зони комфорту для дитини стається за рахунок розвитку самостійності і незалежності.
Велику роль тут відіграє емоційний комфорт, коли дитина перебуває у стані душевної рівноваги, спокою, захищеності, вона задоволена своїм буттям, оптимістична. Це позитивно вливає на всі сфери життєдіяльності. Вона працездатна, кмітлива, підсилюється її активність, підтримуються на високому рівні домагання, впевненість у своїх можливостях. У стані психологічного комфорту малюк характеризується оптимістичним світосприйняттям, він вірить у прихильність до нього оточуючих, відкритий до контактів. І, звісно, душевний дискомфорт знижує емоційний тонус, пізнавальний потенціал, продукує тривожні передчуття, невпевненість у своїх силах, бажання ухилитись від контактів з іншими людьми, гальмує формування адекватної самооцінки.
Здавалося б на перший погляд, зона комфорту є затишним і безпечним місцем, та насправді – ні. Вся справа в тому, що перебуваючи в ній в дитини пригнічується розвиток, і при тривалому перебуванні в цій зоні, навіть не великий крок за її межі може викликати у дитини справжню стресову ситуацію.
Тож зона комфорту для дошкільника, це не лише м’які, іграшки, кольорові малюнки, цікаві книги, сучасно обладнані кімнати, а стан «душі», в якому дитина може позволити собі діяти механічно, по звичних правилах мислення та поведінки. Тому завдання дорослих полягає в створені атмосфери доброзичливості, забезпеченні дітям спокійної обстановки, створенні умов для повноцінної ігрової діяльності, розвитку ігрових умінь, розширенні спілкування, одержанні різноманітних вражень та позитивних емоцій для того, щоб допомогти дитині в розвитку самостійності з метою розширення а згодом спокійного, без стресового виходу із зони комфорту.
Отже, зона комфорту, це:
не менше дев’яти обіймів в день, адже люди, які «недоотримали» обіймів у дитинстві, виростають замкнутими і невпевненими у собі, а ще, обійми можуть звести до мінімуму відчуття страху та самотності;
зростаючи дитина пізнає світ, тому все частіше задає питання, чому все влаштовано саме так а не інакше. Намагайтеся відповідати малюкові чітко та терпляче.
дуже важливим аспектом у виховані маленьких дослідників є момент батьківської допомоги з адаптацією в колективі. Якщо у малюка виникають проблеми спілкування з однолітками, постарайтеся виявити причину цього і усунути її спільними зусиллями.
Роз’яснюйте дитині, як слід себе вести, демонструйте ази спілкування на особистому прикладі, за потреби – обговоріть проблему з вихователем та психологом;
будь-яке покарання має бути справедливим, важливо підбирати ті методи, які будуть зрозумілі дитині, з яких вона зможе зробити висновок. Підвищувати голос можна тільки у виняткових випадках. Домогтися бажаного краще силою переконання, а не криком. Те ж саме стосується похвали, не варто хвалити дитину за речі, які вона повинна виконувати. Каша, яку доїла дитина, чи штани, які одягнула – не привід для похвали. А ось малюнок, чи створена нею аплікація, в якій вкладені ідеї та старання – цілком її гідні. Тобто хвалити дитину потрібно за вдосконалення її навичок і за нові досягнення. І якщо дитина старалась, але в неї не вийшло, все одно похваліть її за старання. Але ні в якому разі не будьте байдужими;
спілкуйтесь з дитиною на рівні (присівши), щоб вона бачила ваші очі;
у кожного малюка є своя улюблена іграшка, ні в якому разі, ні за яких обставин не відбирайте її у нього;
розповідайте дитині на ніч казку, чи співайте колискову, це подарує вам чудові хвилини, проведені з нею на одинці;
як найчастіше кажіть дитині про те, як ви її любите, що вона у вас найкраща, наймиліша;

яких вона зможе зробити висновок. Підвищувати голос можна тільки у виняткових випадках. Домогтися бажаного краще силою переконання, а не криком. Те ж саме стосується похвали, не варто хвалити дитину за речі, які вона повинна виконувати. Каша, яку доїла дитина, чи штани, які одягнула – не привід для похвали. А ось малюнок, чи створена нею аплікація, в якій вкладені ідеї та старання – цілком її гідні. Тобто хвалити дитину потрібно за вдосконалення її навичок і за нові досягнення. І якщо дитина старалась, але в неї не вийшло, все одно похваліть її за старання. Але ні в якому разі не будьте байдужими;
спілкуйтесь з дитиною на рівні (присівши), щоб вона бачила ваші очі;
у кожного малюка є своя улюблена іграшка, ні в якому разі, ні за яких обставин не відбирайте її у нього;
розповідайте дитині на ніч казку, чи співайте колискову, це подарує вам чудові хвилини, проведені з нею на одинці;
як найчастіше кажіть дитині про те, як ви її любите, що вона у вас найкраща, наймиліша;
ЛЮБІТЬ СВОЇХ ДІТЕЙ!
Але любов має бути світлою і розумною.

БІЛИК О.І
Практичний психолог ДНЗ№8 «Калинонька»,
ДНЗ№9 «Барвінок»

Вірш про маму і доньку
Ввечері мама з донькою гралась книгу яскраву гортала вона
чомусь навчити доньку намагалась
тільки маленька сиділа сумна.
Книги тобі купувати – не варто
де літера «А» тут, мені покажи?
- Мамо, давай «А» вже вивчимо завтра, а зараз казку мені розкажи.
Злісно звелася мама з дивану :
Ні, я стомилась уже, відчепись!
- Добре, я казки просити не стану,
ти лиш до мене на мить пригорнись.
Ні, я стомилась, пора уже спати,
завтра пограємось, я не жартую…
-Мамо, а можна тебе обійняти,
і можна, в щічку тебе поцілую.
Бути слухняною я обіцяю
букви і цифри також буду вчити,
тільки одне тебе, мамо, благаю –
Завжди мене сильно-сильно любити.
БІЛИК О.І.
Практичний психолог ДНЗ№8 «Калинонька»,
ДНЗ№9 «Барвінок»

З миру по ложці

ГРА -
ЯК ЗАСІБ АДАПТАЦІЇ ПЕРШОКЛАСНИКІВ
ДО ШКІЛЬНОГО ЖИТТЯ

Гра — найпростіший вид діяльності, у якому дитина формується як особистість, суб'єкт діяльності. Метою гри є сам процес, де проявляється активність дитини. У психічному розвитку дитини гра допомагає в доступній формі оволодіти способами діяльності дорослих. Дитина імітує діяльність дорослих, заміщуючи обрані об'єкти їхніми символами. .
А.С.Макаренко вважав: яка дитина в грі, така вона буде в роботі, тому що в грі виховуються навички і риси характеру, необхідні в роботі: подолання труднощів, активна діяльність, радість творчості, окрилення думки, захопленість своєю справою, гордість успіхами колективу, уява.
У дошкільному віці виконання провідної діяльності дитини – гри – здійснюється без обов'язкових вольових зусиль. Малюк бере то одну, то іншу іграшку і під впливом виниклого бажання починає грати, тому що його діяльність найчастіше пов'язана з безпосереднім задоволенням потреб. У процесі навчання дитині необхідно постійно діяти відповідно до вимог учителя або за зразком. Часто навчальні дії, здійснювані ним, безпосередньо його потреб не задовольняють і вимагають застосування вольових зусиль. Так, учень, бажаючи заслужити похвалу вчителя, отримати гарну оцінку, виконує вправу, спрямовану на навчання правильному написанню букв, або вчить таблицю множення, яка сама по собі його не приваблює.
Найулюбленіші, найпотрібніші дітям ігри - це ті, де вони самі визначають мету, ставлять завдання. Процес гри полягає в здійсненні цієї мети: дитина будує плани, вибирає засоби здійснення. Готових правил у цих іграх немає; правила випливають зі змісту гри, з тих взаємин, що встановлюються між дітьми в залежності від обраних ролей (капітан, матроси і пасажири в грі „Пароплав", продавці і покупці в грі „Магазин", артисти і глядачі в грі „Театр", банкіри, вкладники в грі „Банк", лікарі, медсестри, хворі в грі „Лікарня", модельєри, кутюр'є, замовники в грі „Модельне агентство" і тощо. Крім того, під час гри відбувається поповнення словникового запасу і знайомство зі значенням сучасних слів. К.Д.Ушинський говорить, що дитя у своїх іграх виявляє без притворів усе своє щиросердне життя.
Спостерігаючи за іграми першокласників, коли дитина приходить у перший клас, ми бачимо,як школа стає основним змістом дитячого життя, отже, новим і великим змістом дитячих ігор. . У грі діти розпочинають невимушено спілкуватися одне з одним, знаходять взаєморозуміння з учителем. Про уроки в ігровій формі діти із захопленням розповідають удома, повторюючи в такий спосіб навчальний матеріал. Тому не дивно, що одна з улюблених ігор першокласників – це гра у школу.
Найбажаніша роль - роль учителя. Через неї часто виникають у дітей гарячі суперечки. Ігри в школу гарний учитель використовує так, що діти під час гри з задоволенням і читають, і розповідають, і вирішують задачі. Першокласники після повернення зі школи, якщо тільки їм не перешкоджають, віддаються грі. Деякі батьки відзначають у школярів навіть більше прагнення до гри, ніж у попередньому році, коли діти поверталися з дитячого саду. Тому, гра має ввійти в практику роботи вчителя початкової школи, як один з найефективніших методів організації навчальної діяльності дітей, зокрема першокласників а також є засобом вивчення дітей. Зміст дитячих ігор глибоко соціальний, тому що спостерігаючи за дітьми під час гри, ми ближче пізнаємо їх, це допомагає краще керувати вихованням, використовувати гру з метою всебічного впливу на дитячий колектив. Гра незамінна як засіб виховання правильних взаємин між дітьми. У процесі гри виявляється чуйне ставлення до товариша, справедливість, уміння поступитися в разі потреби, допомагати в біді і тощо. Ігри сприяють і художньому вихованню: красі і грації рухів, виразності мови, творчої фантазії, яскравої передачі образу. У дитячих іграх виявляється іноді і майбутнє дарування. Тому усі види правильно організованих ігор є прекрасним засобом виховання добрих взаємин у дитячому колективі і надають велику допомогу у вихованні дітей. Учні під час гри ліпше засвоюють інформацію, оскільки вона супроводжується позитивними емоціями,тому ігнорувати ігри не слід, а потрібно подумати, як поставити справу, щоб гра допомогла вихованню дітей.
Блінда Ю.В.
Практичний психолог МНВК

З миру по ложці

ПРАВИЛА БАТЬКІВСЬКОЇ ПОВЕДІНКИ В ОРГАНІЗАЦІЇ НАВЧАННЯ
ДИТИНИ П’ЯТИКЛАСНИКА

П’ятий клас — це не тільки новий етап у навчанні, це і новий етап у розвитку особистості. Тільки разом зі школою батьки можуть сприяти кращій адаптації п’ятикласників, а також досягти бажаних результатів у вихованні та навчанні дітей.
Цікавтесь навчальними успіхами дітей (запитуйте: «Що нового ти сьогодні дізнався?» замість традиційного: «Яку ти сьогодні отримав оцінку?»). Радійте успіхам, не дратуйтесь через кожну невдачу. Вчіть дітей долати труднощі.
Надавайте розумну допомогу у виконанні домашніх завдань. Збуджуйте інтерес до навчання. Перевіряючи домашнє завдання, націлюйте дитину на те, щоб вона розвивала вміння доводити правильність виконання завдання, наводити свої приклади. Частіше питайте :: «Чому?», «Доведи!», «А чи можна по-по-іншому?». Навчайте бачити головне і другорядне та зосереджуватись на головному.
Частіше питайте: «Чому?», «Доведи!», «А чи можна по-іншому?». Навчайте бачити головне і другорядне та зосереджуватись на головному.

Пам’ятайте, що цей період розвитку є для вашої дитини найбільш сприятливим для оволодіння самостійними формами роботи, розвитку інтелектуальної, пізнавальної активності, навчальних інтересів, волі.
Прищеплюйте хорошу звичку готуватись систематично, без нагадувань сідати до роботи, виконувати її уважно.
Пам’ятайте, що на емоційне самопочуття дитини починає все більше впливати те, як складуться її стосунки з товаришами, а не тільки успіхи у навчанні і стосунки з учителями.
Вчіть дитину бути хорошим товаришем: хотіти і вміти надавати допомогу, виручати з біди, доброзичливо ставитись до помилок інших і з готовністю прислухатися до зауважень на свою адресу.
Сприяйте тому, щоб ваша дитина брала участь у всіх заходах, які проводяться у класі та школі.
Намагайтесь вислуховувати розповіді дитини (про себе, товаришів, школу) до кінця. Ділитися своїми переживаннями – природна потреба дітей.
Цей період загострення критичного ставлення до себе актуалізує потребу в загальній позитивній оцінці особистості іншими людьми, перш за все дорослими. Тому ніколи не давайте оцінку дитині, а лише її вчинку. Не говоріть: «Ти ледар, брехун…» Мудрі батьки кажуть: «Ти мене дуже засмутив сьогодні. Я цього не чекав». Замість «не бреши», скажіть «говори правду». А ще краще усміхніться: «Здається, хтось говорить неправду».
Виховуйте самоконтроль, самоаналіз, самооцінку.
Особливу увагу звертайте на досягнення, здобуті наполегливою працею.
Підтримуйте впевненість у власних силах, бажання працювати. Акцентуйте увагу на перемогах (навіть маленьких), щоб дитина їх помічала.
Пам’ятайте, що у п’ятому класі у вашої дитини формується ставлення до навчання на весь подальший час: як учень провчиться у п’ятому класі, так він і буде ставитися до навчання в старших класах.
СИДОРОВА Н.М
Практичний психолог ЗОШ №3
.

З миру по ложці

(Ці)каві та (надзви)чайні

Бувають люди із кави. І також бувають із чаю. Відтак є (ці)каві. А є (надзви)чайні.
Буває багато грошей,
А зовсім немає ласки.
Тоді все навкруг черствіє,
І ми вже не вірим в казку....
Бувають щоденні грози,
Байдужість і неповага.
Не хочу такої прози,
У мене душевна спрага...
Буває, що поряд натовп,
А погляд мій десь зникає...
На мене немає часу,
Надія тихенько вмирає....
Буває я сам з собою
І більше нікого не треба....
Так завмирає слово
І в ньому немає потреби.....
Буває – співаю, літаю
І я господар світу...
Та «РЕВО», пігулки й «Вінстон»
Шліфують свою просвіту....
Бувають у мене й тебе
І світлі, і темні полоси......
І кожен ішов на ризик,
А десь і летів навскоса....
Буває...Та треба знати
Усе у житті не вічне....
Не випробовуй долі...
Життя – надзвичайно величне.......
Всі діти по своєму є унікальні,
Просто не можемо часто збагнути, -
Кави чи чаю в дитини найбільше
Що їх штовхає до «ризику» групи....
ЛЕБІДЬ М.В.
Соціальний педагог
Шепетівської спеціалізованої
школи-інтернат

Одним з головних завдань соціального педагога є допомога дитині виразити себе, свої бажання, свої емоції, знайти себе як унікальну особистість. Яким чином вирішується це завдання? Все починається з діагностики. Кожен навчальний рік починається з складання соціальних паспортів класів. На їх основі складається соціальний паспорт закладу. Спільно з класними керівниками, вчителями-предметниками, та безпосередньо у нашому закладі з вихователями, визначаємо, хто з дітей заслуговує більшої уваги. На дітей "групи ризику" ведеться соціальна історія (до неї входять: характеристика; акт обстеження сім'ї учня, четвертні оцінки учня; пропуски учня за кожний місяць з поясненням причин пропуску; дані про роботу з учнем і його сім'єю; анкетування, тестування; рекомендації психолога по роботі з підлітком класному керівникові, вчителям, вихователям; соціальна карта сім'ї учня; можуть бути вкладені доповідні, пояснювальні та інші документи, що свідчать про проведену індивідуально-профілактичну роботу).
Існує думка: діти "групи ризику" - це "важкі діти". Але це не зовсім так. Особливої уваги і турботи соціального педагога вимагають діти, які мають певні соціальні проблеми: слабке здоров'я, проблеми в міжособистісному спілкуванні, низьку успішність, важкі соціальні умови, складні відносини між членами сім'ї і т.д. (а саме: діти з проблемами в розвитку, які не мають явної патології; діти, які з різних причин, залишилися без батьків; діти з асоціальних, кримінальних та неблагополучних сімей; діти із сімей, які потребують економічної та соціальної підтримки; діти з ознаками соціальної та психологічної дезадаптації). Адже за певного збігу обставин ці проблеми можуть загостритися і дитина не завжди може впоратися з ними. Ось тоді вона стає "важкою". Щоб цього не сталося, соціальний педагог проводить з такими дітьми активну роботу.
Спробуймо створити узагальнений «психологічний портрет» важковиховуваних учнів. Отже, хто він – учень «групи ризику»?
Зазвичай, особистість таких учнів оцінюється лише з негативного боку, адже перше, що привертає увагу, - це порушення ними дисципліни, незадовільне навчання та інші негативні прояви поведінки. Зухвалість їхніх вчинків часто складає враження, що дійсно, у такої дитини відсутні позитивні особистісні якості та позитивні здібності. А чи дійсно це так?
Результати психологічної діагностики вказують, що у переважної більшості учнів «групи ризику» рівень загального розумового розвитку відповідає нормі, а у деяких учнів навіть є вищим за середній. Дані учні в більшості мають практично сформоване ставлення до себе, як до школяра, тобто вони свідомо позиціонують себе як учні.
Таким учням, у переважній більшості, притаманні певні здібності та нахили. Результати психологічної діагностики вказують, що даній категорії учнів притаманні нахили до конструкторсько-технічних здібностей, вони можуть проявляти інтерес до різноманітних механізмів та ремонтування приладів, до виготовлення технічних моделей, а також мистецьких здібностей, участь у театральних трупах, музичних колективах тощо.
Можна виокремити дві категорії дітей «групи ризику»:
перша категорія дітей «групи ризику» - діти, де основним фактором впливу є негативний життєвий досвід. Цих дітей можна визначити вже із зовнішнього вигляду: неохайно одягнуті, недоглянуті. Зразу складається враження, що батьки їм мало приділяють уваги. У таких дітей моральні норми та настановлення викривлені: негативні оцінки з боку дорослих призводять до порушення стосунків у взаємодії вчителя й учня.
друга категорія дітей із «групи ризику» - діти, яким притаманні відхилення в емоційній і вольовій сферах, аномалії у формуванні характеру (акцентуації характеру), що при повному збереженні інтелекту обумовлює великі труднощі у спілкуванні, навчанні і трудовій діяльності. Йдеться про здорових підлітків, у яких яскраво виражені риси визначеного характерологічного типу.
Причиною збільшення кількості дітей «групи ризику» є не лише критична ситуація у країні, але й ситуація в сім’ї, а як наслідок - порушення стосунків із дорослими. Унаслідок порушень взаємин із дорослими процес засвоєння соціальних норм уповіль- нений або взагалі не відбувається. Постійна негативна оцінка особистості або поведінки дитини є для неї психотравмуючою ситуацією, і врешті дитина перестає навіть намагатися нормально поводитися.
Хочеться зазначити, що проблема профілактики девіантності і збільшення кількості дітей «групи ризику» залишається актуальною і потребує від психологічної служби закладів освіти комплексних превентивних заходів. На ці заходи мають бути спрямовані об’єднані дії всіх учасників навчально-виховного процесу та батьківської громадськості. Партнерські взаємини між школою та сім’єю сприяють ефективності здійснення психолого-педагогічного впливу на дітей, однак цей ланцюжок часто розірваний, і як наслідок, збільшується кількість факторів ризику для дитини.
Найголовніше у роботі з важковиховуваними дітьми, це здатність дорослого прийняти дитину такою, як вона є, здатність об'єктивно оцінити її особистість, проявити щиру турботу, завоювати довіру, адже без щирості, довіри, розуміння, інколи і співчуття жоден метод навчально-виховної роботи не буде ефективним, а часто і не матиме сенсу.
Під час роботи з підлітками «групи ризику» слід завжди пам’ятати, що дитина за нашої підтримки може або перетворитися на суб’єкта власного життя, здатного допомагати собі, долати труднощі, виявляти самоповагу і довіру до людей, або стати пасивною істотою, залежною від зовнішнього керівництва, не здатною на власний вибір і самопокладання, яка має лише приблизне уявлення про те, якою вона є, якою може бути та якою хотіла б стати.

Зазвичай, особистість таких учнів оцінюється лише з негативного боку, адже перше, що привертає увагу, - це порушення ними дисципліни, незадовільне навчання та інші негативні прояви поведінки. Зухвалість їхніх вчинків часто складає враження, що дійсно, у такої дитини відсутні позитивні особистісні якості та позитивні здібності. А чи дійсно це так?
Результати психологічної діагностики вказують, що у переважної більшості учнів «групи ризику» рівень загального розумового розвитку відповідає нормі, а у деяких учнів навіть є вищим за середній. Дані учні в більшості мають практично сформоване ставлення до себе, як до школяра, тобто вони свідомо позиціонують себе як учні.
Таким учням, у переважній більшості, притаманні певні здібності та нахили. Результати психологічної діагностики вказують, що даній категорії учнів притаманні нахили до конструкторсько-технічних здібностей, вони можуть проявляти інтерес до різноманітних механізмів та ремонтування приладів, до виготовлення технічних моделей, а також мистецьких здібностей, участь у театральних трупах, музичних колективах тощо.
Можна виокремити дві категорії дітей «групи ризику»:
перша категорія дітей «групи ризику» - діти, де основним фактором впливу є негативний життєвий досвід. Цих дітей можна визначити вже із зовнішнього вигляду: неохайно одягнуті, недоглянуті. Зразу складається враження, що батьки їм мало приділяють уваги. У таких дітей моральні норми та настановлення викривлені: негативні оцінки з боку дорослих призводять до порушення стосунків у взаємодії вчителя й учня.
друга категорія дітей із «групи ризику» - діти, яким притаманні відхилення в емоційній і вольовій сферах, аномалії у формуванні характеру (акцентуації характеру), що при повному збереженні інтелекту обумовлює великі труднощі у спілкуванні, навчанні і трудовій діяльності. Йдеться про здорових підлітків, у яких яскраво виражені риси визначеного характерологічного типу.
Причиною збільшення кількості дітей «групи ризику» є не лише критична ситуація у країні, але й ситуація в сім’ї, а як наслідок - порушення стосунків із дорослими. Унаслідок порушень взаємин із дорослими процес засвоєння соціальних норм уповіль- нений або взагалі не відбувається. Постійна негативна оцінка особистості або поведінки дитини є для неї психотравмуючою ситуацією, і врешті дитина перестає навіть намагатися нормально поводитися.
Хочеться зазначити, що проблема профілактики девіантності і збільшення кількості дітей «групи ризику» залишається актуальною і потребує від психологічної служби закладів освіти комплексних превентивних заходів. На ці заходи мають бути спрямовані об’єднані дії всіх учасників навчально-виховного процесу та батьківської громадськості. Партнерські взаємини між школою та сім’єю сприяють ефективності здійснення психолого-педагогічного впливу на дітей, однак цей ланцюжок часто розірваний, і як наслідок, збільшується кількість факторів ризику для дитини.
Найголовніше у роботі з важковиховуваними дітьми, це здатність дорослого прийняти дитину такою, як вона є, здатність об'єктивно оцінити її особистість, проявити щиру турботу, завоювати довіру, адже без щирості, довіри, розуміння, інколи і співчуття жоден метод навчально-виховної роботи не буде ефективним, а часто і не матиме сенсу.
Під час роботи з підлітками «групи ризику» слід завжди пам’ятати, що дитина за нашої підтримки може або перетворитися на суб’єкта власного життя, здатного допомагати собі, долати труднощі, виявляти самоповагу і довіру до людей, або стати пасивною істотою, залежною від зовнішнього керівництва, не здатною на власний вибір і самопокладання, яка має лише приблизне уявлення про те, якою вона є, якою може бути та якою хотіла б стати.
ЛЕБІДЬ М.В.
Соціальний педагог
Шепетівської спеціалізованої
школи-інтернат

Для більшості учнів — випускників школи зовнішнє незалежне оцінювання є серйозним і різноплановим випробуванням.
Будь-який іспит для учня завжди є певною мірою стресовою ситуацією. Ще актуальнішою ця істина стає я умовах проходження зовнішнього незалежного оцінювання. Процедура проходження зовнішнього незалежного оцінювання - діяльність складна, що відрізняється від звичного досвіду учнів і диктує особливі вимоги до рівня розвитку та зрілості психічних функцій.
Звісно, під час підготовки та складання іспитів учню потрібні знання з певних предметів. Саме вони є запорукою високої оцінки. Однак важлива і психічна готовність, тобто вміння грамотно викласти свою думку на письмі, опанувати себе в екстремальних ситуаціях, гідно виходити зі складного становища. Дехто має такі навички, але все ж більшість учнів відчуває непереборний страх перед іспитом, самою атмосферою, в якій він відбувається, і виникає стрес. Як же з ним справитися?
Звісно, бажано не відкладати підготовку на 11 клас, а розпочати готуватися вже у 10 класі, чітко визначившись з предметами, з яких необхідно складати ЗНО.
Важливою в підготовці учнів до ЗНО є роль учителя. ЗНО потребує високої працездатності протягом досить тривалого періоду часу (до З годин). Тому є дуже висока ймовірність зниження рівня якості роботи, виникнення відчуття втоми. Великого значення набуває оптимальний режим підготовки, щоб дитина не перевтомлювалася, їй необхідно робити перерви в заняттях. З метою запобігання втомлюваності на уроках вчителю необхідно використовувати методи переключення уваги, психологічного розвантаження, або ж фізкультпаузи, які учень може використати потім, під час проходження тестування. Доцільно включати дихальні вправи і вправи для очей, кінезіологічні методи. Вони сприяють активізації нервової системи і підвищенню тонусу. Дуже ефективним є діафрагменне (глибоке) дихання, або дихання, що складається з частих, але неглибоких вдихів і видихів, з випинанням і втягуванням живота. Вправи для очей складаються в основному з рухів очима вліво - вправо, вгору - вниз, кругових рухів і переведення очей з близьких предметів на дальні.
На етапі підготовки дуже важливо навчити учня використовувати для саморегуляції діяльності різноманітні допоміжні засоби. Такими засобами можуть стати пісочний годинник, який відміряє час, достатній для виконання завдання; складання списку необхідних справ (і їх поступове викреслення по мірі виконання), лінійка, яка вказує на потрібний рядок, і т.д.
Щоб навчальний матеріал краще засвоювався, важливо розвивати уяву та образне мислення: використовувати порівняння, образи, метафори, малюнки. Сухий теоретичний матеріал необхідно ілюструвати прикладами або наочністю. Не забувати використовувати вправи для зняття емоційної напруги.
Пам'ятайте, що випускники у процесі підготовки до ЗНО, шукають і сподіваються отримали від вчителя психологічну підтримку, що проявляться у вербальних позитивних оцінках або позитивних підкріпленнях в ситуаціях тривоги та хвилювань. Причиною хвилювання можуть бути сумніви у повноті та міцності знань, у власних здібностях: логічному мисленні, вмінні аналізувати, можливостях уваги та пам'яті. Стрес у незнайомій ситуації, стрес через відповідальність перед батьками і школою посилює хвилювання і додає тривоги. Допоможіть учню відчути впевненість в своїх силах, сформулюйте програму успішного проходження ЗНО.
Порекомендуйте учням пройти пробне тестування, створюйте ситуації незалежного тестування (в ігровій формі або як варіант оцінювання) під час навчально-виховного процесу - це допоможе адаптувати психічну сферу до процедури тестування. Якщо під час проведення пробного тестування випускники отримають необхідну підтримку, вони будуть більш впевнено почувати себе в ситуації реального екзамену.
Дацюк Л.В.
Практичний психолог НВК № 1
ДАЦЮК Л.В., Практичний психологНВК № 1

1 ВЕРЕСНЯ НА НОСІ

«Як не згоріти в полум’ї професії».

Сучасний стан вітчизняної освітньої системи характеризується активним упровадженням інноваційних технологій у педагогічний процес. В умовах змін, які відбуваються сьогодні, все більш високі вимоги ставляться не тільки до професійних знань, умінь та навичок учителя, але й до рівня його особистісного саморозвитку, його психологічного самопочуття.
Симптоми емоційного виснаження вказують на риси тривалого стресу та психічного перевантаження, що призводять до повної дезінтеграції різних психічних сфер і, перш за все, емоційної. Емоційне виснаження має безпосередній зв'язок із психологічним стресом, а саме, виступає відповідною реакцією на тривалі стреси міжособистісних комунікацій.
Особливою групою ризику з точки зору виникнення емоційного виснаження є вчителі. Вчителі – саме та категорія професіоналів, яка найбільш схильна до вигорання внаслідок специфіки професійної діяльності. До основних чинників, що обумовлюють виснаження педагогів, належать: щоденне психічне перевантаження, самовіддана допомога, висока відповідальність за учнів, дисбаланс між інтелектуально-енергетичними витратами та морально-матеріальною винагородою, рольові конфлікти. Зміст праці вчителів як група чинників включає кількісні та якісні аспекти роботи з учнями: їхню кількість, ступінь глибини комунікаційного контакту
Усі ці фактори здійснюють руйнівний вплив на емоційну сферу педагога. У нього зростає кількість афективних розладів, з’являються почуття незадоволеності собою та своїм життям, труднощі у встановленні контактів з учнями, колегами, оточуючими людьми. Ці симптоми негативно відображаються на всій професійній діяльності педагога, погіршуються результати його роботи, знижується рівень задоволеності власною діяльністю. Таким чином відбуваються зміни у мотиваційній сфері педагога і розвивається синдром емоційного виснаження.
Педагоги, які пред'являють дуже високі вимоги до себе, мають ризик «вигоріти». В їхньому уявлені справжній вчитель – це зразок професійної невразливості та досконалості. Вони асоціюють свою працю з особливим призначенням, місією, тому у педагогів зникає межа між роботою та приватним життям.
Що б ви не робили, не робіть це розслаблено. Тримайте себе не в напруженні, а в енергійному стані, що притаманний гравцеві у теніс, коли він б’є ракеткою по м’ячу і всі його м’язи напружуються. Ви справляєте гарне враження, коли поводитеся енергійно. Безвільно розслабивши тіло, ви тільки означите свою присутність.
Говоріть жваво й натхненно – це найкраща косметика. Йдеться не про миттєву посмішку: посмішка – це горизонтальне напруження м’язів, тоді як натхнення – вертикальне. Посмішка злегка піднімає щоки й запалює ваші очі. Спробуйте – побачите.
Коли ви розмовляєте, намагайтеся дивитися саме в очі. Часто люди дивляться не в очі, а на очі, у кращому випадку в одне око співрозмовникові. Це робить погляд сталим, неживим. Коли погляд переходить від одного ока співрозмовника до іншого, ви бачите його душу.
Не метушіться! Якщо ви спостерігатимете певний час, то побачите, як багато у світі метушливих людей: вони крутять у пальцях олівці, каблучки, намисто, ланцюжки, згинають та розгинають скріпки. Часто ми не усвідомлюємо, що робимо, але наші манери відволікають увагу тих, хто нас слухає.
Не ховайтеся за своє волосся. У людей є бажання бачити ваші очі. Спробуйте упорядкувати волосся і подивитись, яке враження це справить на ваших співрозмовників. Частіше це сприяє підвищенню вашого авторитету.
Активно слухайте і промовляйте. Пам’ятайте, що під час зустрічі вас однаково добре видно і коли ви говорите, і коли мовчите. Виявляйте увагу і тілом, і очима, інакше у співрозмовника складеться неправильне враження. Уміння слухати робить вас в очах інших гарним оратором.

«Успіх приходить зсередини, а не ззовні».
Ральф Емерсон
«Поки людина не здається, вона сильніша за свою долю».
Еріх МаріяРемарк
«Що б з вами не трапилося - нічого не приймайте близько до серця. Мало що на світі довго буває важливим».
Еріх МаріяРемарк
гумор (сміх позитивно впливає на імунну систему, активізуючи Т-лімфоцити крові; у відповідь на вашу усмішку організм продукуватиме бажані гормони радості; гумор чудово «перезаряджає» негатив);
музика (найкраще сприяє гармонізації психоемоційного стану прослуховування класичної музики, хоча у малих дозах рок теж буває корисним, він допомагає вивільнитись від негативних емоцій);
спілкування з сім’єю, друзями;
заняття улюбленою справою, хобі (комп’ютер, книжки, фільми, в’язання, садівництво, рибальство, туризм…);
спілкування з природою (природа завжди дає людині відчуття приливу сил, відновлення енергії);
спілкування з тваринами;
медитації, візуалізації (існують цілеспрямовані, задані на певну тему
візуалізації – уявно побувати у квітучому саду, відвідати улюблений куточок природи і т.д.);
аутотренінги (самонавіювання)(емоційне напруження безпосередньо пов'язане з напруженням м'язів – у стані стресу організм входить у стан «бойової готовності» до активних дій; знімаючи напруження певної групи м'язів, можна впливати на негативні емоції, позбавитись від них).
РАДЧЕНКО К.О.
Практичний психолог ЗОШ№6

ПРАКТИЧНІ РЕКОМЕНДАЦІЇ
щодо покращення емоційного стану

Вісник засновано у лютому 2014р.
Засновник — соціально-психологічна служба міста. Виходить раз у квартал з 2014 року
Шеф-редактор О.Ф.Колісецька
Редактори :
Редактор .Ю.В.Блінда, Верстка і дизайн С.В.Тимощук
Тираж 30 примірників

Автори номеру — практичні психологи:
ДНЗ№8 «Калинонька»,ДНЗ№9 «Барвінок»
Білик О.І., ЗОШ №3 СидороваН.М., НВК № 1 Дацюк Л.В., ЗОШ№6 Радченко К.О., МНВК Блінда Ю.В.
Соціальний педагог СШ-інтернат Лебідь М.В.

Поради Дороті Сарнофф
“ЯК позбутися емоційного напруження”

#